1990-luvun alkupuolta leimasi amerikkalaisen vaihtoehtoisen rockmusiikin valtavirtaistuminen sekä uudella että vanhalla mantereella. Rockin ja punkin ristisiitoksesta syntyi rosoinen grunge-tyyli: Alice in Chainsin, Offspringin, Pearl Jamin ja Nirvanan kaltaiset yhtyeet takoivat hittejä, joista Smells Like Teen Spiritin tavoin on tullut ajattomia klassikoita.
Samaan aikaan Britanniassa alkoi tapahtua. Vuonna 1992 Britannian johtaviin musiikkijulkaisuihin kuuluvan Melody Makerin kannessa paistatteli Suede-yhtye, joka ei ollut vielä julkaissut yhtään singleä, ja jonka musiikki nojasi grungen sijaan pop-traditioon.
Samankaltaisia bändejä alkoi syntyä kuin sieniä sateella: Oasis, Blur, Pulp, Elastica, The Verve. Ilmiötä pönkittivät yhtyeiden keulakuvat: Sueden Brett Anderson ja Pulpin Jarvis Cocker leikittelivät milloin androgynialla, milloin nörtti-imagolla.
Brittipopin voittokulku oli alkanut, ja sitä vauhditti etenkin PR-toimisto Savage & Best, jonka kantavana voimana toimi Jane Savidge.
– Olen aina suhtautunut musiikkiin intohimoisesti ja kertonut siitä kavereilleni. Ajattelin, että miksen kertoisi näitä juttuja frendieni lisäksi myös journalisteille. Olen ottanut itselleni musiikkimaun evankelistan roolin.
Jane Savidgen tie Savage & Bestiin kulki pienen indiefirman ja levy-yhtiö Virginin kautta.
– Jätin Virginin, koska jouduin esittelemään artisteja, joista en oikein tiennyt mitä sanoa. Halusin promota bändejä joista todella pidin, ja siksi perustin Savage & Bestin.
PR-toimiston listoilta löytyivät Sueden ja Pulpin lisäksi muun muassa The Verve, Echobelly, Elastica ja Kula Shaker.
”Ihmiset halusivat kuulla törkyisistä kaupunkialueista”
Jane Savidgen mukaan brittipopin kolme vuosikymmentä sitten tapahtuneelle ilmiömäiselle nousulle löytyy syitä niin algoritmien puutteesta kuin yhteiskunnan rakenteistakin.
– Se oli aikaa ennen internettiä ja globaalia markkinataloutta. Tuolloin ihmiset rakensivat elämäänsä itsenäisesti. Nyt sinulle kerrotaan etukäteen mitä pitää diggailla, ennen kuin ehdit kunnolla edes tajuta, mistä on kyse.
Savidgen mukaan brittipopin kultakautta leimasi myös musiikillinen kapinointi. 90-luvun amerikkalaisten bändien sanoitukset kertoivat paikallisista ilmiöistä, kuten pilvenpoltosta ja koulupudokkaista. Sellainen ei välttämättä inspiroinut tavallista brittinuorisoa.
– Ihmiset halusivat kuulla lauluja törkyisistä kaupunkialueista – ja juuri tällaista materiaalia Suede, Pulp ja Blur tuottivat 1990-luvun alkupuolella.
Lisäksi Suedea ja Pulpia yhdistää samantapainen tyyli käsitellä asioita.
– Kumpikin yhtye pystyi kertomaan outoja, kaupungin vuokrataloihin liittyviä tarinoita. Brett Anderson totesi, että hän kirjoittaa mieluummin lauluja käytetyistä kondomeista kuin seksin muista muodoista, ja Jarvis Cocker toimi samoin. Heidän fanikuntansa oli myös hyvin samankaltaista.
Kahdeksantoista kansikuvan ennätys
Koska 1990-luvun alkupuolella internet ja sosiaalinen media loistivat poissaolollaan, PR-toiminnan keskiössä oli kilpailu musiikkijulkaisujen kansista ja palstatilasta. Jane Savidgen sinnikkyys toi Suedelle peräti 18 kansikuvaa – ennen kuin bändi oli julkaissut ainuttakaan albumia.
– Tämä oli täysin ennennäkemätöntä, eikä tällaista ollut tapahtunut aiemmin, Jane Savidge hehkuttaa.
Kansikuvaennätyksen ohella Savidge nostaa uransa huippukohdaksi Glastonburyn jättiläismäiset festivaalit vuosimallia 1995. Tuolloin Pulp joutui yllättäen paikkaamaan manchesteriläistä The Stone Rosesia. PR-agentti pelkäsi, että satatuhatpäinen yleisö pettyy pahemman kerran ja ryhtyy riehumaan.
– Olin varma, että Pulp saa vastaansa pullomeren ja että yhtye ajetaan pois lavalta – eihän suuri yleisö varmaankaan tiennyt tällaisesta bändistä yhtään mitään. Kun Pulp sitten alkoi soittaa Razzmatazzia, ihmiset menivät aivan sekaisin. Saan vieläkin kylmiä väreitä, kun kerron kyseisestä hetkestä. Silloin tiesin, että meidän PR-toiminnallamme oli merkitystä – kuten oli Pulpillakin.
Dead Can Dancesta Cocteau Twinsiin
Jane Savidgen talliin on kuulunut myös nippu bändejä ja artisteja, jotka eivät ole koskaan uineet valtavirrassa, mutta jotka ovat niittäneet vankkaa kulttisuosiota. Lisa Gerrardin ja Brendan Perryn perustama Dead Can Dance yhdisteli toisiinsa neoklassista musiikkia sekä synkkää dark wavea ja herätti outoudellaan huomiota myös brittiläisessä musiikkilehdistössä.
– Emme saaneet koskaan Dead Can Dancea New Musical Expressin kanteen, mutta Sounds ja Melody Maker ottivat tilaisuudesta vaarin. Toki kaikki tahot ymmärsivät, ettei Dead Can Dancen kaltainen yhtye tulisi koskaan tekemään kaupallista läpimurtoa, Jane Savidge toteaa.
Samat realiteetit kohtasivat muutamia muitakin Savidgen luotsaamia eksentrisempiä artisteja. Hän promosi kokeellista poppia tehnyttä multi-instrumentalisti Danielle Daxia ennen siirtymistään Virginille, ja aivan 1990-luvun alussa repertoaariin kuului hyvin haasteellisista lyriikoistaan tunnettu dream pop -yhtye Cocteau Twins.
– Smash Hits -lehdellä oli tapana soittaa ja pyytää, että voitteko faksata meille Top 20 -biisien sanat. Cocteau Twinsin kohdalla totesimme, että varmaan arvaatte sanat yhtä hyvin kuin mekin, Savidge hymyilee.
Kunnianhimoista vaihtoehtorockia tehnyt brittiyhtye Curve jäi sekin varsin pienten piirien omaisuudeksi, vaikka yhtyettä verrattiin aikoinaan kovastikin Garbageen.
– Garbagella oli amerikkalaiset ja Butch Vig, Curvella taas ei ollut tällaisia taustavoimia. Siksi yhtyeestä ei koskaan tullut niin isoa kuin Garbage, Savidge kuittaa.
Mutta löytyykö yhtyeitä, joita Jane Savidge olisi ehdottomasti halunnut promota? Niitä on ainakin kaksi.
– Toinen on Manic Street Preachers ja toinen Teenage Fanclub. Jälkimmäisen kohdalla tämä johtuu siitä, että levy-yhtiö Creation ei koskaan käyttänyt ulkopuolisia PR-toimistoja.
Jane Savidge on julkaissut värikkäästä urastaan kolme kirjaa. Tuorein, Pulp’s This Is Hardcore (Bloomsbury, 2024) julkaistiin muutama kuukausi sitten.